Vita människor urladdar rasism

Från ett föredrag med Tim Jackins på en workshop i Nederländerna i juni 2006

Låt mig få tala om rasism.

Rasismen är fortfarande det viktigaste förtrycket som pågår runt om i världen idag. Som alla andra förtryck möjliggör det att människor utnyttjas. Rasism innebär att det stora flertalet människor i världen exploateras. Rasism är så förvirrande för människor att exploateringen tillåts fortgå - i de västerländska länderna såväl som i resten av världen. På många platser runt om i världen ageras rasismen ut med endast mycket små inskränkningar. Rasismen är kanske mer undangömd för människor i utvecklade länder, men den är likväl fullt närvarande.

För att kunna ta oss an utmaningar i andra delar av världen måste vi börja på vår egen hemmaplan. Och som med alla våra skador, blir vi tvungna att börja inne i våra egna huvuden. Oavsett hur illa ställt det är med skadorna någon annanstans, så har vi en bit av skadorna inom oss själva och det är där som vi gör bäst att börja.

Vi har växt upp i rasistiska samhällen. Alla som växer upp i ett rasistiskt samhälle har fått rasistiska skador installerade. Att vi fått skadorna betyder inte att vi vill ha dem, det betyder inte att vi ställer oss bakom dem, det betyder inte ens att vi agerar ut dem speciellt mycket. Många av oss opponerar sig mot rasismen på ett intellektuellt sätt. Vi protesterar och anstränger oss för att avbryta rasism, vi går också emot vår rädsla för att bli vänner med människor som är väldigt annorlunda oss själva. Det är underbart att dessa saker pågår. Det hjälper oss att sluta tro på våra skador. Men, inget av det gör att vi blir av med de skador som rasismen orsakat i våra huvuden.

Ju fler personer vi känner som är annorlunda jämfört med oss själva, desto mer omöjligt blir det att tro på våra skador avseende dom andra. Men skadorna och skadeinspelningarna finns fortfarande kvar. Det är inte tillräckligt att endast agera på rätt sätt. Faktum är, att med de skador vi vita har tänker vi inte speciellt bra på människor av färg. Även om vi hela tiden verkligen försöker göra vad som är rätt, kommer våra skador i vägen för vårt tänkande och gör oss mindre medvetna om de människor som skadorna hänger ihop med. Till och med när vi gör vårt allra bästa har vi svårt att på ett riktigt sätt se och/eller tänka tillräckligt klart på människor av färg.

Några av oss anstränger sig för att se till att vi inte beter oss rasistiskt. Vi försöker att vara med människor av färg på samma sätt som vi är med vita människor. Det finns två problem med det: 

1. Vi beter oss inte fullständigt mänskligt tillsammans med andra vita människor och, 
2. Människor av färg är inte vita människor.

Människor av färg har haft ett annat slags liv än vita människor – ofta med väldigt annorlunda erfarenheter som innefattar händelser knutna till rasism. Detta innebär att när vi bemöter människor av färg på samma sätt som vi bemöter vita människor agerar vi rasistiskt. På grund av våra skador kan vi inte tänka tillräckligt väl för att kunna se människor av färg på ett klart sätt.

Det här är svårt för oss att förstå. Jag kan agera ut en skada mot er - som en vit människa gentemot en annan vit människa – och det kanske ser lite konstigt ut men sannolikheten är ändå stor att beteendet faller inom ramen för våra gemensamma gränser över vad som är begripligt. Om jag beter mig på samma sätt mot en person med asiatisk eller afrikansk härkomst är det mer troligt att beteendet hamnar utanför de överenskomna gränserna. Att agera som jag skulle göra gentemot en vit människa kan vara mitt sätt att kontrollera min rasism, men det fungerar inte så bra. Det folk vill är att bli sedda så som han eller hon är. Vi kan inte flytta över vårt sätt att vara gentemot en person eller grupp till en annan person eller grupp och tro att det ska fungera utan att vi tänker.

De av oss som kämpar med den änden av de rasistiska mönstren som innebär förtryckarrollen stapplar ofta fram på detta sätt. Vår intention är att inte låta rasismen ligga i vår väg, men vi kan inte tänka tillräckligt väl för att se till att det faktiskt blir så. Rasism kan ageras ut med den bästa av intentioner – på samma sätt som en massa barn blir skadade av deras välmenande föräldrar. Goda intentioner kan inte ersätta tänkande. Vi måste inse faktum - vi har förtryckarmaterial, oavsett hur mycket vi hatar det. Och vilket material vi än har så påverkar det oss, åtminstone en del av tiden. Kanske gör materialet att vi blir passiva i en situation som manar oss att aktivt agera.

De av oss som har den änden av det rasistiska mönstret som innebär ett förtryckarbeteende, de av oss här som är vita behöver arbeta på rasism för vår egen skull. Rasismen behöver upphöra för allas väl, även vår. Eftersom andra människors skadas på ett öppnare sätt av rasism kan det kanske vara svårt att se på vilket vis vi skulle tjäna på att rasismen upphörde. Men det har visat sig ha en oerhört stor betydelse.

En del av det handlar om att vi ser att vi kan lämna förtryckarrollen helt och hållet. Om vi gör det öppnar vi möjligheten att vara nära de flesta människor i världen. Rasismen förstör också våra relationer till andra vita människor. Den är en del av det som gör att vi är rädda och avskiljda från varandra. Rasismen gör det otryggt för oss att vara med varandra. Om vi vet att någon kan bete sig omedvetet och omänskligt mot någon annan, kan vi aldrig vara säkra på ett den personen inte skulle bete sig på ett sådant sätt mot oss. Just det här verkar vara det som till en del har skett i varje barns huvud. Det som fått oss att inte räkna med våra föräldrar fullt ut är just att vi såg deras rasistiska skadeinspelningar.

ATT JOBBA PÅ FÖRTRYCKARROLLEN
Vi har mest jobbat på våra skador utifrån rollen måltavla-för-förtrycket  (till exempel att som barn vara måltavla för vuxna). Eftersom vi var offret i den rollen kan vi, när vi har parsamtal på dessa skador oftast räkna med att vi har medhjälparen på vår sida och vi kan använda oss av medhjälparen även om medhjälparen ännu inte är så skicklig som medhjälpare.

Om vi jobbar på den förtryckande änden av våra skadeinspelningar måste vi till exempel kanske jobba på känslan av att känna oss överlägsna andra människor. Förväntar vi oss då att våra medhjälpare skall vara på vår sida? Nej, eftersom de för det mesta blir återstimulerade av sådant material. De är inte automatiskt på vår sida. Det är svårare att finna en medhjälpare som vi kan jobba på förtryckarmaterial med och det är en av anledningarna till att det varit svårt att jobba på det. För de här parsamtalen behöver vi en medhjälpare som tänker på oss och våra skador, inte bara sympatiserar med oss.

Många av oss blev inledningsvis utsatta för rasism i rollen av det skrämda och hjälplösa vittnet – det lilla barnet som ser en vuxen som är förlorad i skador. När vi skadas blir alla olika roller i en smärtsam händelse en del av skadeinspelningen och den roll som vi agerar ut senare i livet är inte alltid den roll som vi skadades i. Vi kanske var måltavlan eller det skrämda vittnet men om vi idag är den person som är mest kraftfull (sett ur samhällets synvinkel) i en specifik återstimulerad situation, kan det vara så att vi agerar utifrån förtryckarrollen. Men, när vi agerar utifrån den rollen känner vi oss ofta som om vi var i offerrollen. Personer som agerar förtryckande känner ofta att de kämpar för sitt liv. Och, helt självklart, mitt i skadan är de mycket lite medvetna om vad de gör. Först i efterhand får de någon slags uppfattning om vad de har gjort. Till följd av denna brist på medvetenhet och känslan av att vara ett offer har det i en del parsamtalskommuner varit trögt att jobba med förtryckar material som hänger ihop med rasism.

Nu tar vi en mini – vita människor med vita människor. Det finns massor av ställen att gå till; dina tidigaste minnen av människor som var annorlunda jämfört med dig, ditt första minne då du bevittnade rasism som agerades ut. Om det här är ett område där du är väldigt förvirrad eller som du känner stor hopplöshet inför kan du bara titta på din medhjälpare och säga, ” Jag vet inte vad jag ska göra med rasismen.” Säg bara det med jämna mellanrum och lägg märke till vad som händer i ditt huvud.

Tim Jackins