Kontakt med andra

Från ett tal av Tim Jackins, på en kurs i Peking, Kina, oktober 2006

Jag vill prata om vanliga skador vi har och hur de hindrar oss – och, i synnerhet, hur de stör vår kontakt med varandra. Några av de skador vi har gemensamt handlar om hur vi känner oss isolerade från varandra. Nästan alla tänker om sig själv som en väldigt avskild person. Även om vi har nära relationer, håller vi det mesta av våra tankar för oss själva. Vi fortsätter tänka våra egna tankar och berättar dem inte för någon. Barn börjar inte sina liv på det sättet. De delar med sig av alla sina tankar, även om det kanske irriterar deras föräldrar ibland. Barn känner sig inte isolerade från början. Det är bara när vi samlar på oss mer skador som vi känner oss och agerar mer isolerat.
När det inte finns några skador i vägen, tycker barn om alla. Ibland sitter jag bredvid små barn på flygplan och är ibland i tillräckligt bra skick att jag kan visa att jag tycker om dem. Ett barn kan titta på mig en stund och sedan se bort, men han fortsätter att komma tillbaka så länge jag kan vara uppmärksam och vänskaplig. Många gånger bestämmer sig barn att jag är trygg och de klättrar ur sin mammas knä och upp i mitt, medan mamman försöker hålla dem tillbaka. De bestämmer sig för att jag är ok, att jag är precis som dem och vi kan leka i timmar på planet. Ibland är en ung person så avslappnad att hon somnar hos mig. Hennes mamma får ett konstigt uttryck i ansiktet – hon är ganska nöjd, men hon förstår inte. Hon säger: ”Hon gör aldrig så här.” Hon gör det inte därför att de flesta vuxna inte är särskilt bra på att bjuda in barn.
Vi är ofta så fast i våra skador att vi inte ser särskilt vänskapliga ut. Vi ser ut som om vi inte vill att den lilla ska leka med oss. Men om du kan komma ihåg sista gången ett barn somnade hos dig, kommer du ihåg att det är en av de finaste stunderna i ditt liv. Du har en annan människa som litar på dig och bara ger av sig själv till dig. Och du kommer ihåg hur det är att vara människa.
Skadorna som hindrar oss att se vänskapligt på barn hindrar oss också att visa vår vänskaplighet gentemot varandra. Vi vet knappt hur man gör. Ibland försöker vi. Men oftast försöker vi inte. Vi känner oss alltför isolerade. Det är inte så att vi inte tycker om andra människor – vi har bara så svårt att tro att vi faktiskt kan få kontakt med andra att vi ger upp. Många av oss känner att vi är den enda person som vill vara nära andra människor – att ingen annan vill. Och eftersom ingen annan vill är det ingen idé att säga eller göra någonting. Så låt mig säga, låt mig offentliggöra följande: varenda människa i det här rummet vill vara med dig. Varenda person vill tillbringa tid med dig. Varenda person vill se på dig – så länge ingen lägger märke till det. Han eller hon skulle vilja sitta och bara titta på ditt ansikte i en timme. Är det sant för dig? Finns det någon här inne du skulle vilja titta på? Räck upp en hand om det är sant och se dig omkring. (Alla räcker upp en hand, ser sig omkring och skrattar.)
Vi tycker om varandra så mycket, ändå håller våra skador oss så separerade från varandra. Ni skulle aldrig veta att vi tyckte om varandra om jag inte pratade om det (skratt). Det skulle fortfarande vara helt sant, men ni skulle inte veta om det. Det är viktigt att vi tycker om varandra så mycket. Varenda människa startar med att tycka om alla, och det är bara skador som hindrar oss från att fortsätta.
En del av det vi gör i parsamtal är att jobba på de skador som håller oss separerade från varandra och från andra människor. Du behöver veta att din parsamtalare tycker om dig. Det är många skador du inte kommer att prata om, om du inte vet det. Vi behöver alla kunna lita på att någon tycker om oss. Jag kan berätta att det redan är sant, men vi behöver jobba för att göra det funktionellt för oss. Vi har mycket genans att konfrontera. Vänd dig om och le åt någon som om du tyckte om honom eller henne. Du kommer att känna en del av den genansen börja vibrera. Du har timmar av skratt där, och det är viktigt att du får skratta så mycket. Det kommer att finnas massa andra känslor också. Det kommer att finnas många tårar. Varenda en av oss har känt oss så separerade och vi har vetat att det har varit ett misstag. Det är en stor sorg att ha behövt leva på det sättet – att ha varit nära människor vi tyckt om men inte riktigt kunnat ha kontakt med dem.
Vi kommer att vara så nära som vi vill. Det krävs bara två saker: Det krävs ett beslut på att jobba på detta material, att öppna upp detta område som vi så väl gömt, och sedan krävs det mycket urladdning i parsamtal. 
Många av oss har gett upp försöken att komma närmare andra människor. Vi har försökt så ofta och blivit så avskräckta att det känns som att om vi försökte en gång till och misslyckades, skulle det krossa oss. Vi kommer inte att försöka igen; det känns bara för svårt. Så vi fortsätter självständigt, och vi slutar söka kontakt med andra, och vi lever så bra liv vi kan. Vi kan ha goda relationer och bra familjer, men vi är inte riktigt nära. Vi är rädda att gå bortom en viss punkt.
En av orsakerna till att vi är rädda för att gå förbi denna punkt är de gamla skador vi skulle känna – skador som skulle kännas outhärdliga; bara för mycket. De är inte det, men de känns så. Jag tror att den faktiska definitionen av outhärdlig är att känna dessa skador och inte vara tillåten att urladda dem – att bara lida sig igenom dem. När vi tittar på dessa skador, så känns de outhärdliga – tills vi börjar urladda. När väl urladdningen börjar, är det annorlunda. Saker börjar ändras och det känns inte som om vi sitter fast där. Och när väl saker börjar ändras, kan vi förstå varför vi gör detta arbete. 
Dessa skador hindrar oss i alla våra relationer. Jag säger inte att du inte har goda relationer, för det har du. Det är bara det att dessa skador begränsar alla relationer och speciellt våra relationer med varandra som parsamtalare. Som jag sa i morse, så involverar parsamtal en mycket personlig relation. Och när du tillbringar år med att parsamtala med någon, bygger du en väldigt viktig relation. För många av oss, är våra parsamtalsrelationer bland de viktigaste relationerna i våra liv. Det finns människor som jag har parsamtalat med i trettio år och vi känner varandra väldigt väl. Vi skulle hjälpa varandra med vilken kamp vi än hade. Jag räknar med mina relationer med dessa människor. De hjälper mig med mitt perspektiv på världen.
Vi behöver alla möjlighet att i parsamtal bygga närmare och närmare relationer. Det viktigaste för att urladdning ska komma lätt är att ha någon vi kan lita på. Vi har alla sorters idéer om hur vi ska hjälpa människor att använda urladdningsprocessen, men de vilar alla på detta: en medhjälpare som bryr sig om huvudpersonen och som kan visa denna omtanke mer och mer öppet allt eftersom de två personerna utvecklar sin relation. Ibland är detta allt du behöver som huvudperson – att titta ut och se att någon ägnar dig uppmärksamhet. Plötsligt dyker det upp saker, du börjar prata om saker du inte tänkt på i åratal, och tårar börjar rinna – bara för att det är tryggt nog och att någon bryr sig tillräckligt.
Det här är grunden i varje parsamtal och varje stödgrupp. Det här är den viktiga resurs som varje parsamtalare tar med sig till ett parsamtal – och det är vad varje huvudperson måste våga se. Några av oss är rädda som huvudpersoner att lägga märke till vår medhjälpare, så vi ser egentligen inte på dem; vi berättar historier för taket och tittar bara på dem två gånger under en timme. Vi är rädda. Som huvudpersoner måste vi våga uppmärksamma att någon bryr sig om oss. Vi måste utmana vår egen isolation. Som medhjälpare måste vi sträcka oss efter våra huvudpersoner, och som huvudpersoner måste vi våga se våra medhjälpares omtänksamhet. 
Vartenda samhälle tycks tvinga sina medborgare till isolering. Jag var någonstans för några år sedan där människor – även människor som var nära och brydde sig om varandra – stod så här långt ifrån varandra när de pratade. Det var samma skadematerial. Deras version var att de alla kände som om de existerade av misstag. De kunde inte tänka ut någon anledning till att de var här. De kunde inte säga att de var förbundna med någon på ett sätt som betydde något för någon annan. De var bara här och var och en fick lista ut det själv. De kunde verkligen inte säga att någon annan ville att de skulle existera. Så i ett mini bad jag dem fråga sin medhjälpare: ”Om du hade makten att återskapa hela universum i morgon, skulle jag vara i det universumet?” Inte ”Skulle jag vara viktig?” men ”Har du sett mig klart nog att jag skulle existera i ditt universum? Om min existens var helt och hållet ditt val, skulle du välja att jag existerade?” Det visade sig att de inte var säkra (skratt), och det visar sig att det också är sant om många andra människor på många andra platser. Vi blir så separerade från varandra av skador.